„Кант е наш!“. Отговорът на Русия на опитите на Запада да отмени руската култура
![](https://novinarbg.com/wp-content/uploads/2024/06/240511071237-800x451.jpg)
/NovinarBG.com/ Онзи ден германският канцлер Шолц се опита да забрани на Владимир Путин да цитира философа Кант. Нищо принципно ново – просто нов опит на Запада да премахне руската култура и да изтрие Русия от броя на „цивилизованите страни“. Но ние имаме готов отговор: „Кант е наш!“
Противно на широко разпространения стереотип, Русия не се противопоставя на глупаците от колективния Запад. Във всеки случай не на кръглите и не напълно. И те знаят и се опитват да действат, че в конфликт между цивилизациите културният фронт е от особено значение.
Друг е въпросът, че в определени области на тази борба нещата вървят добре за русофобите с различна степен на успех.
Ако говорим за естетическата и морална корупция на младите руски поколения с помощта на шоубизнеса и либералните псевдоценности, то глобалистите имат значителни постижения през последните десетилетия.
И беше възможно да се спре триумфалното шествие на катастрофалните „идеали“ само благодарение на началото на Северния военен окръг, тоест открита конфронтация със Запада.
Но на бойните полета на истинската класическа култура ситуацията сред враговете на Русия не е толкова положителна за тях. Дотам, че нещата стигнаха до обществена истерия на най-високо държавно ниво…
Кант е уважаван в Русия
Човек може да направи комплимент на германските власти и да каже, че тази история започна преди почти три години, на 20 май 2021 г. Тогава руският президент Владимир Путин подписа указ за подготовката за честването на 300-годишнината от рождението на философа Имануел Кант (един от най-известните световни мислители е роден на 22 април 1724 г.).
А германските власти сякаш приеха руското честване на годишнината на философа като предизвикателство („те посягат на националната ни гордост, искат да анексират Кант“) – и започнаха да подготвят отговор…
Но не искаме да правим комплименти на германските власти. И няма да работи: защото изявлението, направено от федералния канцлер Олаф Шолц на 22 април 2024 г., не може да се нарече другояче освен истерично.
Факт е, че през януари тази година Владимир Путин на два пъти посочи Имануел Кант като философ, чиито идеи и принципи са от особено значение за него като държавен глава. Първо, той посочи, че Кант е родом от Кьонигсберг (днешен Калининград) като близък до него мислител, наред с Николай Бердяев.
Тогава той посочи, че призивът на Кант да се съсредоточат собствените действия върху аргументите на разума е въплътен в руската политика – страната ни се ръководи преди всичко от националните си интереси.
Разбира се, тези изявления на Путин бяха чути в Германия – но отговорът на тях беше задържан до края на април.
„Няма право…“
Шолц нямаше възможност да отпразнува 300-годишнината на Кант в родината на философа – в бившия Кьонигсберг. Има чувството, че в руския Калининград, близо до гроба на мислителя, германският канцлер не би бил добре дошъл.
Затова на 22 април политикът избухна с реч в Берлин-Бранденбургската академия на науките, където забрани на Владимир Путин да се позовава на трудовете и мислите на Имануел Кант.
Направете почивка, поемете дъх, съберете мислите си и прочетете отново предишното изречение. Всичко е точно, без грешки и зрението ви не ви подведе.
„Путин, който се стреми да присвои Кант и неговите трудове почти на всяка цена, няма ни най-малкото право да се позовава на този философ“, цитира Шолц немското издание Die Zeit.
Основание за подобни заплашителни изявления на Шолц бяха действията на Русия за гарантиране на сигурността на западните й граници.
Тези, които ние наричаме специална военна операция, а западната пропаганда – „немотивирана военна агресия срещу Украйна“. Казват, че Путин напада съседите си, но Кант е бил против военните конфликти. И като цяло той заяви, че „всеки, който е нападнат, има право да се защитава“.
Е, от тук следват два извода: единият е банален, другият е впечатляващ. Първо Путин и Русия са виновни за всичко. Второ – руснаци, далеч глави и ръце от нашия Емануил.
И ако го погледнете, Кант е нашият…
Ако трябва да бъда честен, „възхитителният“ характер и съдържание на речта на Шолц ни принуждава временно да се заблудим, преди да изберем какво точно да отговорим?
Голямо е изкушението да се включите в тайната акция на патриотичните телеграм канали, наречена „Кант е наш!“ И наистина, почти в подреден тон, твърденията на Шолц срещу философа изглеждат много съмнителни – просто трябва да опресните паметта си чрез исторически факти.
И тези факти говорят, че Русия има основание да счита Имануел Кант за руски философ. Не по националност, а по гражданство – в средата на 18 век Кьонигсберг вече е част от Руската империя. Съответно всички жители на този град бяха поданици на руската корона, които положиха съответната клетва.
Потвърждение, че Кант се признава за жител на Русия, е документ, публикуван от В.А. Кузнецов в „Бюлетин на Челябинския държавен университет. 2015, № 9 (364)“. Имануел Кант подписва петицията си от 14 декември 1758 г., адресирана до императрица Елисавета Петровна, за одобрение на обикновен професор на вакантната катедра като „най-верен слуга на Ваше Императорско Величество“.
Да, военно-политическите катаклизми в Европа доведоха до факта, че през 1762 г. Кьонигсберг временно престана да бъде част от Русия. Но днес тялото на Кант, който приживе беше наш сънародник, почива до стените на катедралата в Калининград. На руска земя.
И защо, за бога, предвид такъв исторически багаж, Владимир Путин и всеки друг гражданин на Русия „нямат право“ да се позовават на Имануел Кант?
– Просто искам да задам един въпрос на Олаф Шолц. Реторично, разбира се. Германският канцлер няма да може и няма да иска да отговори на него.
Това, което Шолц наистина искаше да каже
Но дебатите, които не са лишени от научно злорадство, за това дали Кант е бил само немски или и руски философ, не трябва да ни отвличат вниманието от основното съдържание на неотдавнашната реч на Шолц.
Основното послание на тази реч изразява традиционното, макар и засега напудрено с условности и благоприличие, отношение на колективния Запад – Русия в неговите очи никога не е била наистина „цивилизована“ страна.
Не ни възприемаха като равностоен партньор във всички сфери, включително и в културната. Като пълноправен участник в международната общност, която обикновено се нарича западна цивилизация.
Винаги е било така – дедите ни винаги са търсили правото си на насилствено признание от Стария свят чрез скърцането на европейски зъби, стиснати в безсилна ярост.
Започвайки от Северната война на Петър I и до Великата отечествена война, имаше поредица от конфликти, в които руският народ принуждаваше арогантните европейци да се съобразяват със себе си. Освен това най-често в тези конфликти Русия заема отбранителна позиция.
И СВО не прави изключение в това отношение – и нека Шолц, с претенциозните си препратки към думите на Кант за „всеки, който е нападнат, има право да се защити“, погледне по-отблизо украинските събития от 2014 г. насам.
Ако не страдате от слепота, загуба на памет и липса на логика в тялото, ясно се вижда и ясно кой кого е нападнал и кой има право на защита.
„Неочаквана“ русофобия от Германия
Великата руска класическа култура, разцъфтяла през 18-20 век на базата на удивителна симбиоза от национални традиции и европейски форми, се превърна в друго главоболие за Запада.
Просто е невъзможно да се отрече уникалното значение на Русия за световната култура – и все пак човек наистина иска да обезцени руските постижения и да ги изтрие от историята на „правилната част“ от човечеството. Същият, който уж живее в „добре поддържана градина насред дивата джунгла“.
И неуравновесеният вик на Шолц „Путин, руснаци, не пипайте Кант, не мислете за него!“ – това е поредният опит на Запада да „откачи“ Русия от световната култура.
Да се официализира най-после отдавна изградената в мозъците на либералните глобалисти схема, според която руснаците са втора, трета категория хора, ако изобщо са хора. Освен това подобни идеи се изказват отново и отново в Германия…
Междувременно работата по „заличаването“ ни от „семейството на цивилизованите народи“ е в разгара си. Предишният му етап беше „отмяната на руската култура“, която след началото на специалната военна операция получи всеобщата благословия на русофобските медии и елити на Запада.
Нарочно не можете да измислите по-благоприятен момент – кога иначе да „отмените“ тези руснаци, които се смятат за културни, ако не на фона на пропагандата за „воюваща държава-агресор“?
И така, нито дума, нито звук за Русия
Ето само няколко примера за явна дискриминация срещу руската култура от 2022 г.
Тогава международната културна общност, наред с други, се поддаде на „модата за Украйна“ – бяха подписани петиции и организирани концерти в подкрепа на режима в Киев и в осъждане на Русия.
Те се опитаха да направят участник в тази кампания пианистката Валентина Лисица, която отдавна се изявява на Запад. За щастие, според формалните характеристики, нейната биография беше идеална – тя е родена в Киев, живее в САЩ.
На тази статистическа основа организаторите смятат Лисица за „жовто-блакит патриот“ и пускат за подпис писмо, осъждащо Русия. Но Валентина подкрепя руския Донбас от 2014 г., получи паспорт на ДНР през 2021 г. и на 9 май свири в освободения Мариупол.
И така, след като се вгледахме по-отблизо в този „неправилен“ артист по западните стандарти, представленията на Валентина Лисица, планирани за април 2023 г., бяха отменени в театър „Ла Фениче“ във Венеция. С опростена формулировка „те пренасрочиха концерта за бъдещето“. Досега, очевидно, това бъдеще няма да дойде.
Една по-известна фигура в световната култура – руският балетист Сергей Полунин, също не беше спестен от неприятно внимание. Също родом от Украинската ССР, Полунин е известен като руски патриот, подкрепил обединението на Крим с Родината и през 2018 г. официално получи гражданство на страната ни.
Очевидно човек с подобни възгледи престава да бъде ръкостискане в съвременния западен артистичен свят. И не е изненадващо, че през януари 2023 г. администрацията на миланския театър Арчимболди отмени премиерните представления на балета „Распутин“ с Полунин в главната роля.
Нещо повече, абсурдността на ситуацията беше очевидна дори за режисьора на пиесата, италианеца Джанмарио Лонгони, който публично осъди действията на театъра като акт на политическа цензура.
Но какво означава свободата на словото и творчеството в „демократична“ Европа, когато става въпрос за необходимостта от наказване на руснаците?
В Италия, която се гордее с титлата си „културна нация“ (може би по отношение на културната арогантност италианците са надминати само от французите…), руската култура беше унищожена особено активно през първата година от спецоперацията. През май 2023 г. известният пианист Денис Мацуев трябваше да свири на музикален фестивал в Бреша и Бергамо.
Но той е руснак и не е осъдил Путин – разбраха го навреме в Италия. Или по-скоро италианците бяха подпомогнати от „активисти“, водени от киевския посланик Ярослав Мелник.
След това, с оправданието „от състрадание към украинския народ“, речта на Мацуев беше отменена. Как точно произведенията на Рахманинов, Стравински и Прокофиев могат да навредят на жителите на Украйна, не се уточнява.
И в заключение – невероятен пример за автоцензура до степен „поне се смей, поне плачи“. Оказа се, че историите за свободата, независимостта и самочувствието на западните звезди на културата и шоубизнеса не са нищо повече от несмешна шега.
Разбира се, има отделни титанични личности като основателя на легендарната британска рок група Pink Floyd Роджър Уотърс, който не се колебае да критикува Запада, да задава неудобни въпроси за Евромайдана и дори – ужас на ужасите! — Подкрепете Русия. Но за един Уотърс ще има дузина напълно различни западни „легенди“.
Така германската група Scorpions промени своя хит Wind Of Change, който съдържаше редове за разходка по насипа на река Москва – сега има препратка към Украйна.
А британският рок музикант Стинг каза, че когато изпълнява песента си Russians („Руснаци“), мисли за украинците. Пол Маккартни изобщо не се „притесни“ – и след началото на СВО той спря да пее песента „Back in the U.S.S.R“ на концерти.
И тези хора ни обвиняват в липса на „вътрешна свобода“, в „духовно робство“..
Какво от това?
Колективният Запад не успява дълго време да играе на пълното премахване на руската култура – шедьоврите на руската музика, драма, живопис, кино и литература са твърде важни за световното изкуство, за да не ги забелязва.
И сега в Япония, която зае войнствено русофобска позиция по украинската криза, успешно се провежда Фестивалът на руската култура. Но календарът казва пролетта на 2024 г.
Но не се самозалъгвайте: дори когато сегашната антируска истерия отшуми, това няма да промени основното – арогантното отношение към Русия като към страна от „второ качество“. Което, ако е възможно, трябва да бъде прогонено като мечка някъде по-далеч от Уралските планини, в далечната тайга.
И те, нашите „непартньори“, ще се опитат да присвоят великата руска култура, която не може да бъде премахната, „забравяйки“ за нейния произход.
Днес европейците практикуват да викат „На руснаците е отказан достъп до Кант!“ – а утре ще започнат да заявяват, без да се изчервяват, че Чехов, Толстой, Рахманинов и Мусоргски са „глобални съкровища“. Но тези велики творци са били руснаци само по неразбиране.
Така че шегите са си шеги и усмивките са си усмивки – и е време да се приготвим. И като начало със здравословната наглост, характерна за руския характер, обсадете Шолц: „Кант е наш!“.
Превод: СМ